Франсис Брет Харт
Млис

Превод от английски: Сидер Флорин, 1983

chitanka.info

I

Точно където Сиера Невада започва да се снишава в по-заоблени гънки и реките стават по-бавни, а водите им — по-жълти, на склона на висока червена планина се е проснало Смитовото находище. Погледнато по залез от червения път, в червената светлина на червения прахоляк, белите му къщи приличат на оголили се пластове кварц. Червената пощенска кола с насядалите отгоре на покрива пътници с червени ризи се губи от погледа десетина пъти, докато криволичи по надолнището, появява се изведнъж на най-неочаквани места и съвсем изчезва на стотина крачки от градчето. Може би тъкмо поради тази ненадейна извивка на пътя пристигането на нов човек в Смитовото находище обикновено се съпровожда от едно странно явление. Като слезе от колата пред кантората, твърде самоувереният пътник е склонен да се запъти направо вън от градчето под впечатлението, че то е разположено в съвсем друга посока. Разправят как един златотърсач срещнал такъв самонадеян пасажер с пътна чанта, чадър, списание „Харпър“ и други атрибути на „цивилизация и финес“ да крачи на две мили по пътя, по който току-що бил минал с дилижанса, и безуспешно да се мъчи да открие селището Смитовото находище.

Наблюдателният пътник можеше да намери известна компенсация за разочарованието си във фантастичния вид на тази местност. В склона имаше огромни цепнатини и размествания на червените пластове, които Напомняха повече хаоса на някакъв първичен катаклизъм, отколкото дело на човешки ръце, а на половината път надолу дълъг улей прехвърляше тясното си туловище с несъразмерни крака през урвата като грамаден скелет на забравено допотопно чудовище. На всяка крачка пътят се пресичаше от по-малки ровове, които криеха в жълтеникавите си дълбини грозни вади, тръгнали тайно да се съединят с буйния жълт поток долу, а тук-там личаха развалини на някоя хижа, от която бе останал здрав само коминът и зейналото под небето огнище.

Селището Смитово находище дължеше възникването си на находка, открита там наистина от един Смит. Пет хиляди долара извадил Смит оттам само за половин час. Три хиляди долара били похарчени от него и други за улея за промиване и за изкопи. И тогава се установило, че Смитовото находище е само случайна находка и както други такива находки подлежи на изчерпване. Колкото и да ровил Смит недрата на високата червена планина, тези пет хиляди долара били първата и последна награда за неговия труд. Планината продължавала да мълчи за златните си тайни, а улеят постепенно изгълтал остатъка от богатството на Смит. Тогава Смит се заловил с вадене на кварц, сетне с дробене на кварц, после с промиване и правене на изкопи, след това малко по малко стигнал до кръчмарството. Скоро се зашепнало, че Смит пие много, после станало известно, че Смит е закоравял пияница, след което хората започнали да мислят, както си им е обичаят, че той никога не е бил по-друг. Но селището Смитовото находище, както повечето подобни селища, за щастие не зависело от късмета на първия си откривател — и други хора копаеха шахти и намираха залежи. Така Смитовото находище се превърна в селище с два модни магазина, два хотела, кантора за пощенски коли и две по-първи семейства. Случваше се единствената му дълга, безкрайна улица да зяпва, смаяна от великолепието на последната санфранцисканска мода, докарана по специална поръчка само за първите семейства, което правеше оскърбената природа с нащърбените й очертания и изровена повърхност още по-неугледна и нанасяше лична обида на тази по-голяма част от населението, която неделният ден подсещаше само за необходимостта да се погрижи за чистотата и да си смени бельото, без да се замисля за разкрасяване. Освен това имаше методистка черква, досам нея комарджийница, малко по-нататък, на планинския склон — гробище, а отвъд — малка училищна сграда.

Една вечер „Учителят“, както беше известен на малките си възпитаници, седеше сам в училището с няколко отворени тетрадки пред него и грижливо изписваше онези отчетливи и закръглени букви, за които се смята, че съчетават в себе си най-висшата степен на краснописа и моралното съвършенство, и беше стигнал до „Богатството е измамно“ и разхубавяваше съществителното с лицемерна завъртулка, напълно в духа на текста, когато чу леко да се почуква. Кълвачите се бяха трудили на покрива целия ден и този звук не смути работата му. Но вратата се отвори и почукването се повтори от вътрешната страна, което го накара да вдигне очи. Малко се изненада, като видя младо момиче с мръсни и опърпани дрехи. Въпреки това големите му черни очи, несресаната остра, лишена от блясък черна коса, която падаше на почерняло от слънцето чело, червените ръце и крака, омацани с червена пръст — всичко това му беше познато. Това беше Мелиса Смит — останалата без майка дъщеря на Смит.

„За какво ли може да е дошла?“ — помисли си учителят. Всички познаваха „Млис“, както я наричаха надлъж и шир из Червената планина. Всички я знаеха като непоправимо момиче. Буйният й невъздържан нрав, безразсъдните й приумици и разюздани обноски бяха така пословични, както слабостите на баща й, и също така философски се приемаха от жителите на градчето. Тя се караше и биеше с учениците със злобни ругатни и не по-слаби мускули. Тя познаваше горските пътеки не по-зле от дърварите и учителят беше я срещал на много мили от селището, без обувки и чорапи, гологлава, по планинските пътища. Златотърсаческите станове покрай потока й осигуряваха с щедри подаяния прехраната по време на тези волни странствувания. Не че на Млис не е била оказвана и по-рано по-съществена закрила. Преподобният Джошуа Макснагли, „официалният пастор“, беше я настанил като прислужница в хотела с цел да я пооблагороди и я беше завел при учениците си в неделното училище. Но тя замерваше съдържателя с чинии и даваше подобаващ отговор на пошлите духовитости на клиентите, а в неделното училище създаде възбуждение толкова неблагоприятно за правоверната скука и безметежност на това възпитателно заведение, че с надлежната почит към колосаните роклички и непорочната скромност на двете румени рожби на първите семейства, преподобният господин нареди тя да бъде безславно изключена. Такова беше миналото и такъв беше нравът на Млис, която стоеше пред учителя. Те личаха по окъсаната рокля, несресаната коса, кървавите драскотини на краката и молеха за милост. Те блестяха в черните й безстрашни очи и му внушаваха уважение.

— Дойдох тука тая вечер — заговори тя бързо и смело, без да сваля студения си поглед от него, — защото знаех, че сте сам. Не исках да дойда, когато са тука ония момичета. Аз ги мразя и те ме мразят. Ето защо! Вие водите училището, нали? Искам да ме учите!

Ако към парцаливостта на своето облекло и непривлекателността на разчорлената си коса и мръсно лице беше добавила и смирението на сълзите, учителят щеше да й отдели мъничко съжаление и нищо друго. Но при естествените, макар и нелогични възприятия, присъщи на професията му, смелостта й събуди у него частица от онова уважение, което всички самобитни личности изпитват подсъзнателно една към друга в по-малка или по-голяма степен. И той я загледа по-внимателно, когато тя продължи още по-бързо, с ръка върху дръжката на вратата и очи, впити в неговите.

— Казвам се Млис… Млис Смит! Жива, да не съм, ако не, е така. Баща ми е Стария Смит… Стария непрокопсан Смит… такъв си е той. Млис Смит… и искам да тръгна на училище!

— Е, и? — рече учителят.

Свикнала да й се противопоставят и да я отблъскват, често пъти без причина и жестоко, с единствената цел да събудят буйните пориви на природата й, тя явно бе смаяна от невъзмутимото спокойствие на учителя. Млъкна, започна да навива кичур коса на пръстите си и скованата линия на горната устна, изпънала се върху злобните зъбчета, се отпусна и леко затрепера. После тя сведе очи и нещо като руменина се плъзна по бузите й и се помъчи да пробие полепналата по тях по-червена пръст и слънчевия загар на много години. Изведнъж тя се втурна напред с възклик „господ да ме убие на място“ и загубила сили и безпомощна, захлупи лице върху писмената маса на учителя с ридания и стонове, сякаш сърцето й щеше да се пръсне.

Учителят я вдигна благо и зачака този припадък да мине. Когато все още с извърнато лице тя заповтаря между риданията вечната Mea culpa[1] на детинското разкаяние, че „щяла да бъде добра, че не искала да бъде лоша“ и така нататък, дойде му на ум да я запита защо е напуснала неделното училище.

Защо е напуснала неделното училище?… Защо? О, да. Защо той (Макснагли) трябваше да казва, че тя е лоша? Защо й каза, че господ я мразел? Щом господ я мрази, защо да ходи на неделно училище? Тя не иска да бъде „задължена“ на някой, който я мрази.

Казала ли го е това на Макснагли?

Да, казала му го.

Учителят се изсмя. Изсмя се от сърце и този смях отекна тъй странно в малката училищна сграда, беше толкова различен и не подхождаше на въздишките на боровете вън, че той го пресече с въздишка. Обаче и въздишката бе съвсем искрена и след миг сериозно мълчание той я попита за баща и.

Нейният баща? Какъв баща? Чий баща? Какво е направил някога за нея? Защо я мразят момичетата? Хайде сега! Какво кара хората да казват „Млис на Стария непрокопсан Смит!“, когато тя минава край тях? Да, о, да! Би искала той да не е жив, тя да не е жива… никой да не е жив! И тя отново избухна в ридания.

Тогава учителят се наведе над нея и й каза колкото можеше по-добре онова, което вие или аз бихме казали след такива неподходящи за детска уста приказки, само че той може би съзнаваше по-добре, отколкото вие или аз, колко противоестествени бяха и окъсаната й рокля, и разкървавените крака и вездесъщата сянка на пияния й баща. После той я изправи, загърна я със своя шал и като й заръча да дойде рано сутринта, слезе с нея до пътя. Там й каза „лека нощ“. Луната ярко осветяваше тясната пътека пред тях. Той остана, загледан в дребната фигура, която се запрепъва надолу, и дочака тя да отмине малкото гробище и да стигне завоя на хълма, където се обърна и постоя за миг — една шушка страдание, откроила се срещу далечните търпеливи звезди. След това се върна да работи. Но редовете в тетрадката започнаха да се сливат в дълги успоредици на безкраен път, по който му се привиждаха с хлипане и плач да отминават в нощта детски фигурки. Тогава малката училищна сграда му се стори по-самотна от преди, той заключи вратата и си отиде у дома.

Сутринта Млис дойде на училище. Беше си измила лицето, а острата й черна коса носеше следи от скорошна борба с гребена, от която явно бяха пострадали и косата, и гребенът. Предишният й предизвикателен поглед проблясваше от време на време в очите, но тя се държеше по-кротко и по-потиснато. И се заниза редица от дребни изпитания и саможертви, в които учителят и ученичката участвуваха поравно и които затвърдиха доверието и взаимното разбиране помежду им. Макар и покорна под погледа на учителя, понякога през междучасията, засегната или уязвена от въображаема обида, Млис избухваше в необуздана ярост и не един разтреперан млад дивак, сблъскал се с равен на себе си побойник, отиваше при учителя с раздрана дреха, издраскано лице и оплаквания от ужасната Млис. Жителите на градчето стигнаха до сериозни разногласия на тази тема: едни заплашваха да приберат децата си от такова пагубно общество, а други също толкова горещо подкрепяха поетия от учителя път за превъзпитаване. Междувременно, с неотстъпно постоянство, което после, като погледнеше назад, му се виждаше изумително, учителят постепенно изтръгна Млис от сянката наминалия й живот така, сякаш това не беше нищо друго освен естествения й напредък по тясната пътека, на която я беше извел в лунната нощ на първата им среща. Той не забравяше опита на пастора Мекснагли и грижливо избягваше спасителната скала на вярата, в която този бездарен лоцман беше разбил крехкото й доверие. Но ако при четенето й се случеше да срещне няколкото думи, които издигаха такива като нея над равнището на по-възрастните, по-мъдрите и по-благоразумните, ако тя научаваше нещичко за вярата, символът на която е страданието; и старият пламък в очите й се смекчаваше, то не й се представяше като урок. Неколцина от по-простичките хора събраха малко пари, с които дрипавата Млис можа да се премени с одеянията на почтеността и цивилизацията; а често пъти някое грубо ръкостискане и непресторена похвала от плещест мъжага с червена риза караха бузите на младия учител да пламнат и той се замисляше дали тази похвала е напълно заслужена.

Три месеца бяха минали от деня на първата им среща и учителят седеше късно една вечер над нравоучителните образци за краснопис, когато на вратата се почука и пред него отново застана Млис. Беше спретнато облечена и с чисто лице и нищо освен може би дългата черна коса и блестящите черни очи не му напомняше за предишното Плашило.

— Зает ли сте? — попита тя. — Можете ли да дойдете с мен? — и когато той изяви готовността си, добави със стария си своенравен тон: — Хайде тогава, бързо!

Те излязоха заедно на тъмния път. Когато навлязоха в градчето, учителят я попита накъде го води. Тя отвърна:

— Да видите баща ми.

Сега за първи път я чу да го нарича с това подобаващо му име, а не само „Стария Смит“ или „Стария“. За първи път от три месеца беше изобщо заговорила за него и учителят знаеше, че тя твърдо се бе държала настрана от него, откакто се беше така променила. Уверил се от държането й, че е безполезно да я разпитва за намеренията й, учителят мълчаливо вървеше с нея. Воден от Млис, той влизаше и излизаше от затънтени свърталища, долнопробни изби, гостилници и кръчми, комарджийници и кабарета. Сред тютюнев дим и мръсни провиквания, хванало учителя за ръка, детето стоеше и тревожно се вглеждаше, явно без да съзнава нищо наоколо си, всецяло погълнато от единствен стремеж. Някои от гуляйджиите, като познаеха Млис, викаха я да им пее и танцува и я караха да пие, но учителят ги възпираше. Други, като познаеха него, мълком им даваха път да си излязат. Така мина един час. Тогава детето му пошепна на ухото, че имало една хижа оттатък потока, през който минаваше дългият улей, където мислела, че все още може да намери баща си. Те минаха оттатък — това беше уморителен половин час, — но напразно. Двамата вече се връщаха край потока и бяха стигнали подпорите на улея и гледаха светлините на града на отсрещния бряг, когато неочаквано в чистия нощен въздух проехтя изстрел. Ехото го подхвана, понесе го в кръг около Червената планина иразлая всички кучета край вадите. В покрайнините на градчето като че затанцуваха и бързо се раздвижиха светлинки, потокът край тях забълболи доста високо, няколко камъка се откъснаха от склона и пляснаха във водата, силен вятър сякаш премина през клоните на мрачните борове и след това тишината стана по-непроницаема, по-тежка, по-непоносима. Учителят се обърна към Млис в някакъв несъзнателен порив да я защити, но детето беше изчезнало. Обзет от необясним страх, той изтича надолу по пътеката до коритото на потока и от камък на камък стигна полите на Червената планина и покрайнините на градчето. На половината път, когато пресичаше потока, той погледна нагоре и дъхът му спря от ужас. Защото високо горе, върху тесния улей той видя да се мярка фигурата на доскорошната му спътница, която тичаше към мрака.

Той се покатери на брега и воден от няколко светлини, които сновяха към центъра на склона, скоро се видя, задъхан, в тълпа уплашени и посърнали мъже. Детето излезе от тълпата, хвана учителя за ръка и без дума го поведе към нещо, което изглеждаше като нащърбена дупка в планината. Лицето на Млис беше съвсем пребледняло, но възбудата в държането й бе изчезнала, тя имаше вид на човек, комуто се е случило нещо очаквано много отдавна изражение, което за учителя в объркването му се стори почти като облекчение. Стените на изкопа се крепяха отчасти на полуизгнили подпори. Момичето му посочи нещо, което приличаше, на куп парцаливи захвърлени дрехи, оставени в дупката от бившия, й собственик. Учителят пристъпи по-близо със запалена лоена свещ и се наведе. Това беше Смит, вече изстинал, с пистолет в ръка и куршум в сърцето, проснал се до своето празно „находище“.

II

Мнението, изказано от Макснагли по отношение на „прелома“, уж настъпил у Млис, се поддържаше с много по-силни изрази по изкопите и шахтите. Там се мислеше, че Млис е „попаднала на златоносна жила“. И така, когато на малкото гробище се появи пресен гроб и със средствата на учителя на него сложиха малък надгробен камък с надпис, „Знамето на Червената планина“ излезе с много внушителна статия, в която се отдаваше дължимото на паметта на един от „нашите най-стари пионери“ и се намекваше доста тънко за това „проклятие на благородните умове“, но инак деликатно се отминаваше миналото на „нашия скъп събрат“. „Той остави единствено дете. — пишеше «Знамето», — да оплаква загубата му и това дете, сега е примерна ученичка, благодарение на усилията на преподобния Макснагли.“ Преподобният Макснагли наистина много се перчеше с промяната, настъпила у Млис, и по околен начин отдаваше на нещастното момиче самоубийството на бащата, подхвърляше в неделното училище трогателни намеци за благотворното влияние на „безмълвния гроб“ и с тези жизнерадостни размишления караше повечето от децата да онемяват, от ужас, а белоликите и розовобузести чеда на най-личните семейства се разреваваха безутешно и нищо не можеше да ги успокои.

Настъпи дългата лятна суша. Жарещите дни догаряха един след друг в малки клъбца бисерносив пушек по планинските върхове и надигащият се ветрец разпръскваше червената им пепел околовръст, а зелената вълна, която рано на пролет бе заляла гроба на Смит, повяхна, изсъхна и пожълтя. В тези дни, когато се разхождаше из малкото гробище в неделните подиробеди, учителят понякога намираше с изненада пръснати на гроба диви Цветя, набрани във влажните борови гори, а по-често неугледни венци, закачени на дървения кръст, Най-често това бяха венци от една дъхава трева, която децата, обичаха да държат в чиновете си, преплетена с кестенови клонки, див люляк и съсънки, а тук-там учителят забелязваше по някоя тъмносиня качулка на самакитката или смъртоносния аконит. В странното съчетаване на това пагубно растение с другите имаше нещо, което будеше у учителя болезнено чувство, по-дълбоко от естетично изживяване. Един ден, през време на по-дълга разходка, когато минаваше през обрасъл с гора рид, в самия гъсталак той се натъкна на Млис, кацнала върху повален бор, на фантастичен трон, образуван от кичури увиснали безжизнени клони; с куп треви и шишарки в скута, тя си тананикаше една от негърските мелодии на своето детство. Момичето го позна отдалече, направи му място на високия си престол и с тържествено гостоприемен и покровителствен вид, който щеше да бъде смешен, ако тя не се държеше толкова ужасно сериозно, го почерпи с лешници и киселици. Учителят използува този случай да й разкаже за пакостните смъртоносни свойства на самокитката — тези тъмни цветове, които видя в скута й — и изтръгна от нея обещание да няма работа с тях, докато е негова ученичка. След като свърши това — Учителят вече беше изпитал колко е честна, — той се успокои и странното чувство, обзело го, когато видя цветята, утихна.

От домовете, които пожелаха да приемат Млис, когато се узна, че тя е „започнала нов живот“, учителят предпочете този на госпожа Морфър — женствен и добросърдечен образец на югоизточна пищност, известна през моминството си като „Розата на прериите“. Понеже беше от тези които решително се борят против собствената си природа след дълга редица саможертви и усилия госпожа Морфър бе най-сетне подчинила вродената си немарливост на принципите на „реда“, който заедно с господин Александър Поуп[2] смяташе за „Първия закон на небето“. Но колкото и правилно да беше собственото й движение, тя не можеше веднъж завинаги да въведе ред в орбитите на сателитите си и дори собственият й „Джиймс“ понякога се сблъскваше с нея. Пък и нейните стари навици се проявяваха в децата й. Ликург „мишкуваше в бюфета по никое време“, а Аристид се връщаше от училище без обувки оставяше тези важни принадлежности на прага заради удоволствието да погази бос из траповете. Октавия и Касандра „не се носеха спретнато“. Така, само с едно изключение, колкото много и да подкастряше, подреждаше и при стягаше „Розата на прериите“ избуялото си зряло великолепие, малките издънки растяха упорито диви и безредни. Това единствено изключение беше Клитемнестра Морфър петнадесетгодишна. Тя беше осъщественият идеал на майка си за непорочна рожба — стегната, прибрана и скучна.

Една мила слабост на госпожа Морфър бе да си въобразява, че „Клити“ служи за утеха и пример на Млис. Послушна на тази заблуда, тя даваше Клити за пример на Млис, когато Млис беше „лоша“ и караше детето да й се възхищава в моменти на разкаяние. Затова учителят съвсем не се изненада, когато чу, че Клити ще идва на училище, явно за да угоди на учителя и да служи за пример на Млис и другите. Защото Клити беше вече съвсем млада дама. Наследила физическите особености на майка си и подчинявайки се на климатичните закони на областта Червената планина, тя бе разцъфтяла рано. Младежите от Смитовото находище въздишаха по нея през април и чезнеха през май. Увлечени обожатели се навъртаха около училището към края на часовете. Неколцина я ревнуваха от учителя.

Може би тъкмо това обстоятелство отвори очите на учителя за друго. Той не можеше да не забележи, че Клити е романтична, че в училище иска да й се обръща много внимание, че перата й все нещо не са в ред и трябва да се оправят, че тя обикновено придружаваше молбата с известно очакване в погледа, което понякога превишаваше размера на услугата, която поискваше гласно, че понякога допускаше извивките на закръглената й пълна бяла ръка да Се опрат на неговата, докато й пишеше образеца по краснопис, че винаги се изчервяваше и отмяташе русите си къдрици в такива моменти Не си спомням дали съм отбелязал, че учителят беше млад мъж, обаче това няма голямо значение — той беше минал през сурова школовка в училището, в което Клити взимаше първия си урок, и общо взето устояваше на меките извивки и превзетите погледи като истински млад спартанец. Може би недостатъчното количество храна го беше довело до този аскетизъм. Обикновено той отбягваше Клити, но една вечер, когато тя се върна в училището за нещо, което била забравила, и не го намери докато учителят не си тръгна заедно с нея, чух, че се е старал да бъде особено любезен — отчасти, както предполагам, и поради факта, че неговото поведение добавяше още яд и озлобление в препълнените вече сърца на обожателите на Клитемнестра.

Сутринта след този трогателен епизод Млис не дойде на училище. Стана пладне, но Млис я нямаше. Когато запита Клити по въпроса, учителят узна, че те излезли за училище заедно, но своенравната Млис тръгнала по друг път. Тя не дойде и подир обед. Вечерта учителят отиде при госпожа Морфър, чието майчинско сърце бе наистина разтревожено. Господин Морфър цял ден ходил да я търси, без да открие някаква следа, която да го заведе при нея. Повикаха Аристд като вероятен съучастник, но това праведно отроче успя да убеди семейството в своята невинност. Живото въображение на госпожа Морфър й подсказваше, че детето щяло да бъде намерено удавено в някой ров или, което беше почти също толкова ужасно, се е изпоцапало и омърляло така, че няма да го спасят никакъв сапун и вода. Натъжен, учителят се върна в училището. Когато запали лампата и седна на писмената си маса, той намери бележка, адресирана до него с почерка на Млис. Като че ли беше писана на лист, откъснат от някакъв стар бележник, и за да се запази от кощунствени ръце, бе запечатана с шест скъсани лепенки. Учителят я отвори почти с нежност и прочете следното:

Уважаеми Господине,

Когато прочетете това, мен няма вече да ме има. Ще съм избягала. И никога няма да се върна. Никога, никога, НИКОГА. Може да дадете моите маниста на Мери Дженингс, а моята „Гордостта на Америка“ (яркоцветна литография от кутия за тютюн) на Сали Фламдърс. Но да не давате нищо на Клити Морфър. Да не сте посмели. Знаете ли какво мнение имам за нея, то е, че тя е съвсем отвратителна. Това е всичко и засега нищо друго от уважаващата ви Мелиса Смит.

Учителят остана потънал в размисъл над това чудновато послание, докато луната издигна бляскавото си лице над далечните планини и освети водещата към училището пътека, здраво утъпкана от идващите и отиващите си крачета. Тогава, поуспокоил се, накъса писъмцето на парчета и ги пръсна по пътя.

По съмване на другата сутрин той крачеше предпазливо през палмовидните папрати и гъстите подрасти на боровата гора, стресна един заек, който хукна от дупката си, събуди свадливите протести на няколко безпътни гарги, които очевидно бяха гуляли цялата нощ, и стигна до гъстака на рида, където веднъж беше заварил Млис. Там намери поваления бор с увисналите на кичури вейки, но тронът беше празен. Когато се доближи повече, нещо като уплашено животинче побягна през пращящите клони. То изтича нагоре по вдигнатите ръце на падналия властелин и се укри в благосклонно приелата го зеленина. Учителят отиде при стария престол и се увери, че гнездото е още топло — като надзърна между преплетените клони той срещна черните очи на забягналата Млис. Те се загледаха един друг, без да проговорят. Тя наруши мълчанието първа.

— Какво искате? — запита тя рязко. Учителят беше си съставил план на действие.

— Искам малко киселици — отвърна той смирено.

— Няма да ви дам! Вървете си. Защо не ги поискате от Клитеменестра? — На Млис сякаш й действуваше като утешение да изрази презрението си с добавяне на нови срички към и тъй дългото вече класическо име на тази млада жена. — Лош, лош човек!

— Гладен съм, Лиси. Не съм ял нищо от вечерята снощи. Умирам от глад! — И в състояние на забележително прималяване младият мъж се облегна на дървото.

Сърцето на Мелиса се трогна. В тежките дни на циганския си живот беше изпитвала чувството, толкова майсторски симулирано от учителя. Победена от плачевния му тон, но без да се освободи напълно от подозрението, тя отговори:

— Разровете пръстта в корените на дървото и ще намерите много, ама да не ме издадете — защото Млис си имаше свои запаси, също като плъховете и катериците.

Но учителят естествено не можеше да ги намери — вероятно сетивата му бяха притъпени от глада. Млис започна да се притеснява. Най-после тя надникна към него през листака като някоя самодива и го попита:

— Ако сляза да ви дам от тях, обещавате ли да не ме пипате?

Учителят обеща.

— Дано да умрете, ако не удържите на думата си! Учителят се съгласи мигновено да загине, ако не устои.

Млис се плъзна долу от дървото. Няколко минути не се чуваше нищо освен дъвчене на киселици.

— Сега по-добре ли ви е? — попита Млис с известно съчувствие. Учителят потвърди, че се е посъвзел, сдържа но й поблагодари и тръгна да си върви. Както и очакваше, след като направи няколко крачки, тя го повика. Той се обърна. Момичето стоеше там съвсем пребледняло, със сълзи в широко отворените очи. Учителят усети, че е дошъл решителният момент. Той отиде при нея, хвана я за двете ръце, загледа пълните й със сълзи очи и промълви тъжно:

— Лиси, помниш ли първата вечер, когато дойде при мен?

Лиси помнеше.

— Ти ме попита дали може да идваш на училище, защото искаш да научиш нещичко и да станеш по-добра, а аз казах…

— Идвай — тутакси откликна детето.

— Какво би казала сега ти, ако учителят дойде при теб и каже, че му е самотно без малката му ученичка и иска тя да дойде да го научи да бъде по-добър?

Детето мълчаливо обори глава за няколко мига. Учителят търпеливо чакаше. Подлъган от тишината заек дотича близо до двамата, вдигна блестящите си очички, вдигна кадифените си предни лапки и клекнал, ги загледа. Катеричка слезе донякъде по сбръчканата кора на падналото дърво и спря.

— Ние чакаме, Лиси — рече шепнешком учителят и момиченцето се усмихна. Един повей на вятъра разклати върхарите на дърветата, дълга стрела светлина се промъкна през преплетените им вейки и озари изпълненото със съмнение личице и цялата нерешителна фигурка. Изведнъж тя хвана учителя за ръка с присъщото й поривисто движение. Това, което каза, почти не можеше да се чуе, но учителят отметна черната коса от челото й и я целуна; така, ръка за ръка, те напуснаха влажните пътеки и горските аромати и излязоха на заления от слънчев блясък път.

III

Вече не толкова зла в общуването си с другите ученици, Млис запази нападателното си държане спрямо Клитемнестра. Може би чувството на ревност не беше съвсем заспало в страстните й малки гърди. А може би и само поради това, че меките извивки и закръглените очертания предлагаха по-голяма повърхност за щипане. Но понеже учителят обуздаваше такива пристъпи, тя изразяваше от време на време враждата си по нов, неудържим начин.

Когато в самото начало преценяваше характера на детето, учителят не можа да разбере дали някога е имала кукла. Но той, както много други уж големи познавачи на характери, се чувствуваше по-сигурен в разсъжденията апо-стериори, отколкото априори. Млис имаше кукла, обаче тя беше подчертано нейна кукла — едно по-малко копие на самата нея. Нейното жалко съществуване бе тайна, случайно открита от госпожа Морфър. Тя е била другарка на Млис при скитанията й в миналото и носеше очебийни белези на страданията. Първоначалният цвят на кожата й бе отдавна измит от бурите и дъждовете и замазан с тинята на рововете. Тя много приличаше на Млис от онези дни. Единствената й рокля от избелял плат бе мръсна и окъсана, каквато е била роклята на момичето. Млис никога не беше се обърнала към нея с някоя детска гальовна дума. Никога не беше се показала с нея сред децата. Безмилостно я слагаше да спи в една хралупа близо до училището и я изваждаше на бял свят само когато отиваше на разходка. Тя се държеше сурово с куклата, както спрямо самата себе си, и куклата не познаваше никакви излишества.

Госпожа Морфър се поддаде на похвален подтик и купи на Млис нова кукла. Момичето я прие мрачно и с любопитство. Като я погледна един ден, на учителя се стори, че вижда в закръглените й румени бузи и кротките сини очи лека прилика с Клитемнестра. Не мина много време и се разбра, че Млис също е забелязала тази прилика. И така, когато беше сама, тя удряше целулоидната й глава в камъните, а понякога връзваше канап през врата й и така я влачеше на отиване и на връщане от училище. Друг път я слагаше на чина си и превръщаше търпеливото й и безобидно тяло в игленик. Дали го правеше да си отмъсти за това, което приемаше като допълнително, символично натрапване на превъзходството на Клитн, или имаше вроден вкус към обредите на някои други езичници и извършвайки тази „фетишистка“ церемония, си въобразяваше, че оригиналът на восъчното й копие ще залинее и в края на краищата ще умре — това е метафизичен въпрос, на който няма да се спирам сега.

Въпреки тези нравствени приумици; учителят не можеше да не забележи във всичко друго, което вършеше Млис, бърза, неуморна и действена схватливост. Тя не познаваше нито колебанието, нито съмненията на детската възраст. В отговорите й в клас винаги имаше една нотка дързост. Разбира се, не беше и непогрешима. Но смелостта и само-надеяността, които я караха да се впуска в мисловни дълбочини, надминаващи нейните възможности, както и възможностите на джапащите на плитко малки плувци около нея, натежаваха повече от всичките й логически грешки. Децата не са по-добри от възрастните в това отношение, както ми се струва, и всеки път, когато червената ръчица се стрелнеше над чина й, настъпваше учудено мълчание и дори учителят понякога се измъчваше от съмнение в своя опит и преценка.

Въпреки това някои черти, които отначало го забавляваха и му се виждаха интересни, започнаха да будят у него сериозни опасения. Той не можеше да не си даде сметка, че Млис е злопаметна, непочтителна и своенравна. Че имаше само едно по-добро качество, което се дължеше на полудивашкия й характер — физическа устойчивост и себеотрицание, — и още едно, макар то да не е винаги отличителен белег на благородния дивак — правдивост. Млис беше и безстрашна, и искрена; може би за характер като нейния двете прилагателни да означаваха и едно и също нещо.

Учителят много беше мислил по този въпрос и бе стигнал до заключение, напълно естествено за всички, които мислят искрено, че е роб на собствените си предразсъдъци и реши да се обърне за съвет към преподобния Макснагли. Това решение донякъде накърняваше гордостта му, понеже той и Макснагли не бяха приятели. Но той мислеше за Млис и за вечерта на първата им среща; и може би с извинителната суеверна мисъл, че не само случаят бе довел своенравните й крачета до училището, а може би и със самодоволното съзнание за рядкото великодушие на тази си постъпка, той потисна своята неприязън и отиде при Макснагли.

Преподобният се радвал да го види. Толкова повече — както той забеляза, — че учителят изглеждал „кисел“ и той се надявал, че учителят се е отървал от „невралгията“ и „ревматизъма“. И него самия нещо го втресло след последното молитвено събрание. Но той се научил „да се бори с молитва“.

След като позамълча, за да даде на учителя възможност да запише в страниците на паметта си неговия безпогрешен начин да се лекува от треска, господин Макснагли се осведоми за сестра Морфър.

— Тя е скъпоценно олицетворение на християнството и има надеждно подрастващо семейство — добави господин Макснагли, — пък и тази възпитана млада девойка… с такова добро държане… госпожица Клити.

В същност съвършенствата на Клити като че ли му правеха такова дълбоко впечатление, че той ги превъзнася няколко минути. Учителят бе смутен от две обстоятелства. На първо място, всички тези хвалебствия за Клити подчертаваха разликата между нея и бедната Млис. На второ място, имаше нещо неприятно интимно в тона му, когато говореше за първородното чедо на госпожа Морфър. И затова, след няколко безуспешни опита да каже нещо естествено, учителят намери за по-удобно да си спомни, че трябва да свърши и някаква друга работа, и си отиде, без да потърси желания съвет, но сетне в размишленията си малко несправедливо се оправдаваше, че господин Макснагли отказал да му го даде.

Може би този отказ поднови предишната близост между учителя и ученичката. Детето сякаш забеляза промяната в държането на учителя, което бе станало напоследък принудено, и при една от дългите им следобедни разходки Млис неочаквано спря, качи се на един пън и го загледа изпитателно право в лицето с големите си очи.

— Да не сте ядосан? — рече тя и тръсна въпросително черните си плитки.

— Не.

— Нито разтревожен?

— Не.

— Нито гладен? — Гладът беше за Млис болест, която човек може да изпита всеки миг.

— Не.

— Нито мислите за нея?

— За кого, Лиси?

— За онова бяло момиче — Това беше най-новият епитет за Клитемнестра, измислен от Млис, която бе много тъмна брюнетка.

— Не.

— Честна дума? — Нов заместител за „Дано да умрете, ако не е вярно“, предложен от учителя.

— Да.

— Кълнете ли се?

— Да.

Тогава Млис буйно го целуна, скочи долу и побягна. В течение на два или Три дена след това тя благоволи да се държи повече като другите деца и да бъде, както тя го казваше, „добра“.

Бяха минали две години от идването на учителя в Смитовото находище и понеже заплатата му не беше висока, а изгледите Смитовото находище да стане столица на щата — не съвсем сигурни, той помисли за промяна. Беше осведомил поверително училищните настоятели за намеренията си, но тъй като образовани млади мъже с неопетнено име бяха рядкост, той се съгласи да продължи работата си в училището и тази зима до ранна пролет. Никой друг не знаеше за намерението му освен единственият му приятел, някой си доктор Дюшейн, млад лекар-креол, познат на жителите на Уингдам като „Дюшени“. Не беше го споменал нито на госпожа Морфър, нито на Клити, нито на някого от учениците си. Сдържаността му се дължеше отчасти на присъщото му нежелание да досажда на хората, отчасти на желанието да си спести въпросите, просташкото любопитство и догадките, а отчасти и на това, че никога не вярваше наистина, че ще направи нещо, преди да го е направил.

Не му се искаше да мисли за Млис. Може би егоистичен подтик го караше да убеждава себе си, че чувството му към Млис е глупаво, романтично и неразумно. Дори се мъчеше да си представи, че тя ще се развие по-добре под надзора на по-възрастен и по-строг учител. Тя беше около единадесетгодишна и след няколко години, според мерилата на Червената планина, щеше да бъде жена. Той бе изпълнил дълга си. След смъртта на Смит беше изпратил писма на сродниците му и бе получил отговор от една от сестрите на майката на Мелиса. Тя благодареше на учителя и съобщаваше за намерението си след няколко месеца да се пресели със съпруга си от брега на Атлантика в Калифорния. Това беше несигурната надстройка на въздушния замък, който учителят си рисуваше като дом за Млис, но не беше трудно да си представи, че някоя любяща, отзивчива жена, която е освен другото и сродница, би могла по-добре да възпита това опако същество. Обаче докато учителят й четеше писмото, Млис слушаше разсеяно, прие го покорно, а сетне изряза с ножица от него фигури, които трябваше да представляват Клитемнестра, надписани „бялото момиче“, за да не стане грешка, и ги забоде върху външната стена на училищната сграда.

Когато лятото беше към края си и последната жътва в долините прибрана, учителят намисли да прибере няколкото узрели плодове на младата мисъл и да отпразнува своя Ден на жътвата или да проведе изпит. И тъй учените и специалистите от Смитовото находище бяха събрани да вземат участие в осветения от времето обичай да се докарват плахите деца до притеснение и да бъдат тормозени като в съдилище. Както става обикновено, почестите се паднаха на най-смелите и най-самоуверените. Читателят ще се досети, че в дадения случай Млис и Клити бяха на първо място и разделяха всеобщото внимание — Млис с яснотата на реалистичните си схващания и положителността си, Клити със спокойното си самомнение и поведение на светица. Другите дечурлига се свиваха и правеха грешки. Съобразителността и блестящите знания на Млис, разбира се, плениха повечето присъствуващи и предизвикаха гръмко одобрение. Миналото на Млис несъзнателно бе събудило искрено съчувствие у тези хора, чиито атлетически плещи подпираха стените или чиито хубави брадати лица надзъртаха през прозорците. Но популярността на Млис бе провалена от едно непредвидено обстоятелство.

Макснагли беше се самопоканил и се занимаваше с приятното развлечение да плаши по-кротките ученици с най-неясни и двусмислени въпроси, задавани с внушителен погребален тон; Млис беше се зареяла в астрономията, проследяваше пътя на порочното ни кълбо в космоса и движейки се с ритъма на небесните тела, определяше отредените на планетите орбити, когато Макснагли величествено се изправи.

— Милиси, ти говори за въртенето на нашата земя и за движението на слънцето и струва ми се, каза, че така си вървяло от сътворението на света, а?

Млис потвърди с пренебрежително кимване.

— Добре, наистина ли е било така? — попита Макснагли и скръсти ръце.

— Да — каза Млис и стисна малките си червени устни.

Хубавите лица на прозорците се наведоха по-напред в стаята и един лик, приличащ на рафаеловите светци, с руса брада и кротки сини очи, принадлежащ на най-големия нехранимайко между златотърсачите, се обърна към детего и пошепна:

— Няма да отстъпваш, Млис!

Преподобният отрони дълбока въздишка, хвърли съчувствен поглед към учителя, после към децата и най-сетне спря очите си върху Клити. Тази млада личност грациозно вдигна закръглената си бяла ръка. Прелъстителните й извивки се подчертаваха от разкошна масивна гривна, подарък от един от най-покорните й обожатели, сложена в чест на този случай. За миг настъпи мълчание. Заоблените бузи на Клити бяха много румени и меки. Големите очи на Клити бяха много ясни и сини. Бялата муселинена рокля на Клити с дълбоко деколте лежеше меко на белите й пълни рамена. Клити погледна учителя и учителят кимна. Тогава Клити изрече нежно:

— Исус Навин заповядал на слънцето да спре и то спряло!

Тихи възгласи на одобрение се чуха в класната стая, тържествуващо изражение се изписа на лицето на Макснагли, сянка помрачи лицето на учителя и комично разочарование се отрази в прозорците. Млис бързо запрелиства учебника си по астрономия и шумно го захлопна. Един стон се изтръгна от Макснагли, смайване обзе класната стая, а от прозорците се чу задружен вик, когато Млис стовари червеното си юмруче на чина и категорично заяви:

— Това е мръсна лъжа. Аз не го вярвам!

IV

Продължителният дъждовен сезон беше към края си. Настъпването на пролетта личеше по набъбналите пъпки и буйните потоци. От боровите гори лъхаха по-свежи аромати. Азалиите вече бяха напъпили, миртата се готвеше да облече лилавата си ливрея за пролетта. Из зелените ливади, които се катереха по Червената планина откъм юг, дългите копия на самакитката бяха се стрелнали от широколистната си основа и пак заклатиха тъмносините си камбанки. Гробът на Смит отново бе залян от мека зелена вълна с полюшващи се на гребена маргаритки и лютичета. Малкото гробище бе подслонило неколцина нови обитатели през изминалата година и купчинките пръст се редяха две по две край ниската ограда и стигаха почти до гроба на Смит, който стоеше самичък отделно. Общото суеверие караше хората да го избягват и мястото до Смит оставаше свободно.

Тук-там в града бяха разлепени няколко афиша, с които се съобщаваше, че едикога си прочута драматична трупа ще играе няколко дена редица „ужасно смешни“ и „безкрайно забавни“ фарсове, че за приятно разнообразие ще има няколко мелодрами и голям дивертисмент, включващ песни, танци и прочее. Тези съобщения предизвикаха голямо вълнение сред малките и станаха тема на много възбудени разсъждения и предположения сред питомците на учителя. Той беше обещал на Млис, за която такова нещо бе невиждано и нечуто, да я заведе и тази паметна вечер учителят и Млис „присъствуваха“.

Представлението, както повечето от този род, беше скучно и посредствено — мелодрамата не бе достатъчно лоша, за да събуди смях, нито достатъчно добра, за да развълнува. Но когато се обърна с отегчение към детето, учителят бе изумен и почувствува нещо като вина, забелязвайки силното въздействие върху впечатлителната природа на Млис. Руменина избиваше на бузите й при всеки удар на разтуптяното сърчице. Страстните устнички бяха леко отворени, за да улесни ускореното дишане. Широко отворените очи бяха повдигнали и извили черните й вежди. Тя не се смееше на плоските духовитости на комика, защото рядко се смееше. Нито проявяваше сдържана трогнатост, която да я кара да допира до очите си крайчеца на бяла кърпичка, както мекосърдечната „Клити“, която приказваше със своето „момче“ и същевременно отправяше нежни погледи към учителя. Но когато представлението свърши и зелената завеса падна на малката сцена, Млис дълбоко пое дъх и обърна към учителя сериозно лице с наполовина виновна усмивка и един уморен жест. След това каза:

— Изпратете ме сега у дома! — И клепачите се спуснаха над черните й очи, сякаш за да може още веднъж да изживее във въображението си видяното на театралната сцена.

На път към дома на госпожа Морфър учителят сметна, че ще е правилно да осмее цялото представление. Нямало да се изненада, ако Млис мисли, че младата дама, която игра толкова хубаво, е наистина влюбена в младия господин, който беше с толкова хубави дрехи. Да, ако е влюбена в него, то ще е много печално!

— Защо? — попита Млис и вдигна отпуснатите си клепачи.

— Ами той не би могъл да издържа жена си при сегашната му заплата и да плаща толкова пари седмично за хубавите си дрехи, пък и заплатите им щяха да бъдат по-малки, ако бяха женени, а не само любовници, искам да кажа — добави учителят, — ако не са вече женени за други, но аз мисля, че съпругът на красивата млада графиня проверява билетите на входа или вдига завесата, или секва свещите, или прави нещо друго, също толкова изтънчено и елегантно. Колкото за младия мъж с хубавите дрехи, които са наистина хубави сега и трябва да струват не по-малко от два и половина или три долара, да не говорим за наметката от червен плат за пътеки, цената на който случайно зная, понеже веднъж бях купил от него за стаята си… та, колкото за този младеж, Лиси, той е доста добър човек и дори да се напива понякога, смятам, че не би трябвало хората да се възползуват от това да му насиняват очите и да го бутат в калта. Съгласна ли си? Сигурен съм, че ако ми дължеше два и половина долара, бих си мълчал много дълго, преди да му го кажа в очите пред всички, както го направи онзи ден този в Уингдам.

Млис беше стиснала ръката му с двете си ръце и се мъчеше да надзърне в очите му, които младият мъж бе решително извърнал настрана. Млис имаше някаква представа за иронията, понеже самата тя прибягваше до своеобразен язвителен хумор, който проличаваше еднакво в постъпките и изказванията й. Но младият мъж продължи да говори в същия дух, докато стигнаха дома на госпожа Морфър и остави Млис на нейните майчински грижи. Той отказа поканата на госпожа Морфър да позакуси и да си почине и като си засени очите с ръка, за да се запази от погледите на синеоката сирена Клитемнестра, се извини и си отиде.

Два-три дена след пристигането на театралната трупа Млис все закъсняваше за училище и обичайната разходка на учителя в петък следобед този път се провали поради отсъствието на вярната му водачка. Когато оставяше книгите си и се канеше да излезе от училището, до него изписука едно тънко гласче:

— Може ли, господин учителю?

Учителят се обърна и видя Аристид Морфър.

— Е, големия човек — каза учителят нетърпеливо, — какво има? Казвай бързо!

— Господин учителю, аз и „Кърг“ мислим, че Млис иска пак да избяга.

— Какви ги разправяш? — възкликна учителят с онова несправедливо раздразнение, с което винаги посрещаме неприятните новини.

— Ами, господин учителю, тя не стои у дома вече, а „Кърг“ и аз я видяхме да приказва с един от ония там актьори и е сега с него; и, господин учителю, вчера тя каза на „Кърг“ и на мен, че можела да държи реч също като госпоица Селърстина Монмореси и взе да ни декламира ей така, наизуст — И малкият спря съвсем изтощен.

— Какъв актьор? — попита учителят.

— Тоя, дето ходи с лъскава шапка. И с коса. И със златна игла на връзката. И златен ланец — добросъвестно обясни Аристид, като слагаше точки вместо запетайки, за да може да си поема дъх.

Учителят сложи ръкавиците и шапката си и излезе на пътя с чувството, че му се стяга сърцето. Аристид подтичваше край него, като се мъчеше с късите си крачета да не изостава от големите крачки на учителя; изведнъж учителят спря и Аристид се блъсна в него.

— Къде приказваха те? — попита учителят, сякаш продължаваше разговора.

— В „Аркадата“ — отвърна Аристид.

Когато излязоха на главната улица, учителят поспря.

— Тичай у дома — каза той на момчето. — Ако Млис е там, ела в „Аркада“ да ми кажеш. Ако я няма, остани си у дома, хайде!

И късокракият Аристид препусна към къщи.

„Аркада“ беше точно отсреща — дълга, строена безразборно сграда, в която имаше бар, билярдна и гостилница. Когато прекосяваше площада, младият мъж забеляза двама-трима от минувачите да се обръщат подир него. Той погледна дрехите си, извади носната кърпа и си избърса лицето, преди да влезе в бара. Там имаше обичайният брой безделници, които го загледаха при влизането. Един от тях го гледаше така втренчено и с такова странно изражение, че учителят спря и се озърна още веднъж и тогава видя, че това бе собственото му отражение в голямо огледало. Това го накара да си даде сметка, че може да има малко възбуден вид, затова взе един брой от „Знамето на Червената планина“ и се помъчи да си възвърне самообладанието, като прочете колоната с обявите.

След това мина през бара, през гостилницата и влезе в билярдната. Момичето не беше там. В това последно помещение до една от билярдните маси стоеше мъж с широкопола лъскава шапка на главата. Учителят позна в него съдържателя на театралната трупа — беше изпитал неприязън към него още при първата среща, поради особения начин да си подстригва брадата и косата. Като се увери, че тази, която търси, не е там, обърна се към човека с лъскавата шапка. Той беше забелязал учителя, но се помъчи да си даде вид, че не го вижда — обикновен трик, който никога не се удава на простите хора. С щека в ръка той се преструваше, че се цели в топка в центъра на масата. Учителят застана срещу него и го дочака да вдигне очи; когато погледите им се срещнаха, учителят се приближи.

Беше възнамерявал да избегне сцена или кавга, но когато отвори уста, нещо се надигна в гърлото му и му попречи да заговори; гласът му го уплаши — той прозвуча толкова чуждо, натъртено и екливо.

— Разбрах — започна той, — че Мелиса Смит, сираче и една от моите ученички, е говорила с вас и е казала, че иска да вземе вашата професия. Така ли е?

Човекът с лакираната шапка се наведе над масата и направи такъв фантастичен удар, че топката се завъртя около кантовете на масата. Тогава той обиколи, взе топката и я сложи пак на място. Свършил тази работа, се приготви за нов удар и рече:

— Да речем, че е казала.

Учителят пак се задави, но стисна канта на масата с облечената си в ръкавица ръка и продължи:

— Ако сте джентълмен, мога само да ви кажа, че аз съм неин настойник и нося отговорност за бъдещето й. Вие знаете не по-зле от мене какъв живот й предлагате. Както можете да научите от кого да е тука, аз вече я избавих от едно съществуване по-лошо от смърт — от улицата и от заразата на покварата. Сега се мъча да го направя пак. Да говорим като мъже. Тя няма ни баща, ни майка, ни сестра, ни брат. Да не би да искате да й ги заместите?

Човекът с лъскавата шапка провери върха на щеката, след това се огледа дали няма някой, който да се позабавлява заедно с него.

— Аз зная, че тя е странно, своенравно момиче — продължи учителят, — но сега е по-добра, отколкото беше. Смятам, че все още имам малко влияние върху нея. Затова ви моля и се надявам, че няма да предприемате нищо повече по този въпрос и като мъж и джентълмен ще я оставите на мен. Аз съм готов… — Но тука нещо отново се надигна в гърлото му и изречението остана недовършено.

Човекът с лъскавата шапка разбра погрешно мълчанието на учителя, вдигна глава и с дрезгав, груб смях каза на висок глас:

— Искаш я за себе си, а? Тая няма да я бъде, млади човече!

Оскърблението беше повече в тона, отколкото в думите, повече в погледа, отколкото в тона и повече от всичко това в животинската природа на човека. Най-подходящият аргумент за убеждаване на такъв скот е юмрукът. Учителят почувствува това и дал воля на цялата насъбрала се у него нервна енергия, удари грубиянина право в захиленото лице. Ударът запрати лъскавата шапка на една страна, щеката на друга и раздра ръкавицата и кожата на ръката на учителя. Той разкъса ъгълчетата на устата на пострадалия и развали за доста време чудноватата форма на неговата брада.

Разнесе се вик, ругатня, тръшкане и тропот на много крака. После тълпата се раздели надясно и наляво и се чуха два изстрела, бързо последвали един след друг. Тогава всички пак се струпаха около неговия противник и учителят остана сам. Той си спомняше как беше махнал парченца горяща набивка от патрон от ръкава на дрехата си с лявата ръка. Някой го държеше за другата ръка. Като я погледна, видя, че тя още кърви от удара, но пръстите му стискат дръжката на блестящ нож. Не можеше да си спомни кога и как го е докопал.

Човекът, който държеше ръката му, беше господин Морфър. Той дърпаше учителя към вратата, но учителят се теглеше назад и се мъчеше да му обясни колкото можеше с пресъхналото си гърло за Млис.

— Всичко е наред, мойто момче — каза господин Морфър. — Тя си е в къщи! — И те излязоха на улицата заедно.

Докато вървяха, господин Морфър му разправи, че Млис пристигнала тичешком в къщи преди няколко мига и го измъкнала с думите, че някой се опитвал да убие учителя в „Аркада“. Учителят искаше да остане сам и обеща на господин Морфър, че няма да търси съдържателя на театъра тази вечер, раздели се с него и се запъти към училището. Когато наближи, с изненада видя, че вратата е отворена, още повече се изненада, когато видя вътре Млис.

Нравът на учителя, както намекнах и преди, подобно на повечето чувствителни организми, почиваше на егоистична основа. Жестоката подигравка, подхвърлена от днешния противник, още терзаеше сърцето му. Възможно беше — мислеше си той — привързаността му към детето, която бе глупава и донкихотска, да се тълкува по този начин. Освен това, не се ли беше тя доброволно отказала от опекунството и привързаността му? А какво ли са казвали всички други за нея? Защо трябва той самичък да се бори с мнението на всички и най-накрая да се види принуден мълчаливо да признае, че всичко, предречено от тях, е било вярно? А той е участвувал в просташко кръчмарско сбиване с един обикновен дръвник и е рискувал живота си, за да докаже какво? Какво е доказал? Нищо. Какво щяха да кажат хората? Какво щяха да кажат приятелите му? Какво щеше да каже Макснагли?

При това самообвиняване най-малко би искал да види Млис. Той влезе, отиде при писмената си маса, каза на детето с няколко студени думи, че е зает и иска да остане сам. Когато момичето стана, той седна на освободеното място и зарови глава в ръцете си. Когато пак вдигна очи, Млис все още стоеше пред него. Тя го гледаше в лицето с тревожно изражение.

— Убихте ли го? — попита момичето.

— Не! — отвърна учителят.

— Нали за това ви дадох ножа! — бързо промълви детето.

— Ти си ми дала ножа? — повтори сащисано учителят.

— Да, дадох ви ножа. Аз бях там под тезгяха. Видях ви да го удряте. Видях и двамата да падате. Той изтърва тоя нож. Защо не го намушкахте? — каза Млис бързо, с изразителен блясък в очите и движение на червената ръчица.

Учителят само я гледаше смаян.

— Да — продължи Млис, — ако бяхте ме питали, щях да ви кажа, че тръгвам с тия актьори. Защо щях да тръгна с актьорите? Защото вие не искате да ми кажете, че ще ни напуснете. Аз го знаех. Чух ви да го казвате на доктора. Нямаше да остана тук сама с тия Морфърови. По-скоро бих умряла.

С драматичен жест, който напълно съответствуваше на нрава й, тя измъкна от пазвата си няколко повехнали зелени листа и като ги протегна напред, каза по своя стремителен, жив начин и с чудноватото произношение на предишния й живот, към което се връщаше, когато беше прекалено възбудена:

— Това е отровната билка, за която казахте, че може да ме умори. Ще отида с актьорите или ще изям това и ще умра тука. Все ми е едно кое. Няма да остана тука, където ме мразят и презират! Пък и вие не бихте ми позволили да остана, ако и вие не ме мразехте и презирахте!

Пламенните малки гърди бурно се вдигаха и две големи сълзи избиха на крайчеца на клепачите й, но Млис ги бръсна с ръба на престилката си, сякаш бяха оси.

— Ако ме сложите в затвор — с ожесточение каза Млис, — за да не тръгна с актьорите, ще се отровя. Татко се самоуби, защо да не се самоубия и аз? Вие казахте, че една шепа от тоя корен ще ме убие, и аз винаги го нося тук — и тя се удари в гърдите със стиснат юмрук.

Учителят си помисли за свободното място до гроба на Смит и за разпалената фигурка пред него. Той стисна ръцете й в своите, загледа я право в правдивите очи и попита:

— Лиси, ще тръгнеш ли с мен?

Детето обви врата му с двете си ръце и каза радостно:

— Да!

— Но още сега… тази вечер?

— Тази вечер.

И ръка за ръка те излязоха на пътя — тесния път, който преди време беше довел уморените й крака до вратата на учителя и по който тя като че ли нямаше да мине пак сама. Звездите блестяха ярко над тях. За добро или за зло урокът е бил научен и училището на Червената планина затвори вратите си зад тях завинаги.

[1] Mea culpa (лат.) — „по моя вина“, признание. Б. пр. ↑

[2] Александър Поуп (1688–1744) — английски поет и сатирик. Б. пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.